Věřím, že to byla Ritchieho babička oblíbená písnička,
to si myslím přijatá moudrost je na tom.
Nicméně se objevilo a také se objevilo Zdá se, že je to dobré jméno pro kapelu.
Neměli jsme za tím žádný význam.
Nevěděli jsme např.
že to byl název značky kyseliny
to bylo pevné ve Státech v té době.
To jsme nevěděli, přísahám.
Nebyli jsme drogová skupina,
byli jsme půllitr hořkého, Skupina Scotch and Cola.
Byl jsem profesionální hudebník dva nebo tři roky,
možná déle - čtyři.
Potkal jsem kluka, který byl bubeník s Hledači...
Pamatujete na Hledače? Jedna z raných kapel typu Mersey Beat,
ačkoli byli z Manchesteru.
jeho chlap se jmenoval Chris Curtis
a byl mi představen a to byly roky 67-1967.
Tehdy byla šedesátá léta,
spousta kaftanů a zvonů a korálky a všechny druhy,
a měl jsem je všechny, samozřejmě.
A bylo to nádherné léto, Pamatuji si, nádherné,
a jeho představa byla, že budeme mají tuto kapelu s názvem Roundabout.
Mělo by to jádro o něm a mně -
byl bubeník a zpěvák a já na klávesách -
a tento skvělý kytarista - citace unquote - které našel v Hamburku,
volal Ritchie BIAckmore, který byl v kapele zvané tři mušketýři.
Moje nejmilejší vzpomínky mohl být v 65
když jsem hrál v kapele zvané tři mušketýři v Německu,
a chodili jsme na pódium oblečení jako mušketýři šermují mečem.
To byla velmi dobrá kapela ale neudělali jsme moc práce,
Myslím, že jsme pracovali jednou ročně.
Chris Curtis zmizel.
Nikdo v té době nevěděl kam šel.
Myslím, že určité látky mohl s tím mít něco společného,
Jako LSD a všechny tyhle úžasné věci které byly dostupné v 60. letech.
A já myslel, že to je ono, bylo to hezké, dokud to trvalo,
pokračuj a zkus si vydělat na živobytí jako relační hudebník.
Pak jsem dostal telegram od toho chlapa onyho Edwardse.
''Pokud tě to ještě zajímá založení kapely,
''Ještě by mě to zajímalo podporující zmíněnou kapelu, prosím zavolejte.''
Myslel jsem, ''děkuji! děkuji!''
Tak jsem mu zavolal a on to udělal vůbec netuší, co chtěl,
jen že to chtěl udělat.
A zavolal Ritchiemu
a Ritchie přišel - prosince 67.
Určitě jsme se trefili hned hudebně.
Pamatuji si, že měl akustickou kytaru a zahrál mi nějaké nápady, které měl
a měl toto malé elektrické piano a přidal jsem se
a motali jsme se na několik hodin,
napsal dvě nebo tři čísla, která vlastně skončil na prvním albu,
a rozhodli jsme se, že to uděláme.
Ale měli jsme baskytaristu jménem Nick Simper,
kdo byl v kapele ve které jsem v tu chvíli byl,
doprovodná kapela pro Flowerpot Men.
Byl jsem v kapele, hráli jsme v Hamburku.
Měli jsme třítýdenní šílený stint v klubu Star tam,
a Ritchie tehdy žil v Hamburku.
Očividně se mu líbilo, jak jsem hrál. Přišel a řekl: ''Dobrá práce.''
Dokončili jsme práci, žil v Hamburku,
Vrátil jsem se do Anglie se svou kapelou.
A asi rok na to zpěvačka v mé kapele, kterým byl Rod Evans,
se ucházel o místo zpěvu v nové kapele který se měl stát Deep Purple
a Ritchie si na mě vzpomněl z Hamburku a řekl:
''Máš ještě bubeníka?''
A Rod řekl: ''Jo.'' ''Vezmi ho s sebou.''
Purpurový zvuk byl na samém začátku a stále je,
kombinace Ritchieho kytarové práce a Jonova práce s klávesnicí
s lanovým bubnováním.
Vždycky můžeš říct že je to Paice na bicí,
což je pro bubeníky neobvyklé obvykle nemají pocit, že je to jejich.
Ian má zvuk, který je jeho, Ritchie má zvuk, který je jeho
a kombinace Ritchieho zvuku a Jonových varhan
s Ianem, který držel rytmus je zvuk Deep Purple.
Rod Evans, který je velmi...
Je to trochu Tom Jones, trochu Engelbert Humperdinck.
Ale dostali jsme ho do formy.
A tam jsme měli první kapelu.
Joe South napsal Hush
ale myslím, že chlap jménem Billy Joe Royal
měl ve Státech hit Hush, menší zásah,
a hrálo se to hodně tanečních klubů
a věci diskotékového typu v Anglii
a my jsme to slyšeli a líbilo se nám to
a tak jsme udělali jeho verzi,
který měl v sobě to dlouhé varhanní sólo.
K našemu úžasu, dostal se do první desítky ve Státech.
Stalo se to tak rychle. Všechny nás to vzalo nevědomky.
V této době jsme stále pracovali zpátky v Anglii,
začínali jsme dělat ukazuje na cestách,
některé ne moc velké, některé trochu větší.
Najednou nám bylo řečeno, že Hush měl byl vybrán jako singl ve Státech
a bylo to pět nejlepších hitů,
pak všichni začnou plánovat na velké turné sem.
Bylo to skvělé poprvé ve Státech.
Letíme přímo z Londýna do Los Angeles
a jsme tam světové hlavní město zábavy
a jsou tam všechny tyhle velké limuzíny Cadillac,
které jsme předtím viděli jen ve filmech, vyzvedne nás,
a tu samou noc jsme byli odvezeni Hefnerova podložka pod přístřešek
a my jsme:''Hej! Dorazili jsme.''
V roce 1968, když jsme začali hrát, kopírovali jsme Vanilla Fudge -
Nevím, jestli tu kapelu znáte.
Byli z Long Islandu a to bylo druh hudby, kterou jsme chtěli hrát,
těžké varhany, hudba typu Hendrix.
Kupodivu se jim u nás líbilo.
Mysleli si, že jsme inovátoři a my jsme je jen kopírovali.
Je úžasné, co všechno vám může uniknout a dostat za to zaplaceno.
takhle jsme opravdu začali.
Ritchie byl stále víc a víc k tomu, co by se stalo hard rockem
a když uslyšel Hendrixe, byl to pro něj docela velký okamžik.
A začali jsme směřovat víc, co viděl Ritchie.
Bylo zcela zřejmé, že Rod a Nicky
nebyli zpěvákem a hráčem na baskytaru kdo by nás tam mohl dostat.
Ian Gillian a já byli v kapele s názvem Episode Six.
Byl v kapele od roku 65
a přišel rok '69, měli jsme pár různých bubeníků,
jeden z nich byl chlap jménem Mick Underwood.
Mick býval v kapele s Ritchiem, před lety, nazývaní Outlaws.
Nikdy jsem neslyšel o Deep PurpI - i když měli ve Státech Hush,
v Anglii nic neznamenali.
A Mick jednoho dne zavolal od Ritchieho Blackmora
řekl, že hledá zpěvačku, znal nějaké,
a možná i basák.
Takže Mick řekl: ''Pojďte a poslouchejte naše kapela. Máme zpěváka.''
Hráli jsme Woodford Green a objevili se Ritchie a Jon Lord.
Woodford Green, byl to chlapecký klub, malý...
Síň skautů, myslím, že to bylo.
moc si z toho nepamatuju... Ritchie vstal a dal si džem,
i když jsem se nikdy nesetkal kterýkoli z nich té noci.
Ve skutečnosti se mi jejich vzhled nelíbil.
Myslel jsem, že jsou riskantně vypadající postavy,
velmi tmavé a vlasy a všichni měli na sobě drahé oblečení,
což pro mě bylo znamením ''ani jeden z nás'' - byli jsme docela na mizině.
Výsledek toho byl že nabídli lanovi koncert
a způsobilo to v našem táboře pandemonii protože jsme ztratili hlavního zpěváka.
Asi o dva týdny později mi lan zavolal.
Teď jsem roky psal písničky, Vždycky jsem byl skladatel,
a přiměl jsem Iana, aby se ke mně přidal tak jsme se stali partnerstvím
za poslední dva roky ze života šesté epizody.
A on mi zavolal a řekl: ''Poslouchej, máme nějaké písničky,
''Deep Purpe potřebuje písničky, půjdu do bytu Jona Lorda a trochu mu zahrát,
''chceš přijít?'' Řekl jsem: ''Jo, dobře''
Začali jsme psát v HanweII Komunitní centrum, mimo Londýn -
velká, prázdná tělocvična, příšerný zvuk, příšerná ozvěna.
Vzpomínám si na první zkoušku, kterou jsme dělali,
Ritchie začal hrát hru Jimiho Hendrixe Nech mě stát vedle tvého ohně
a on řekl: ''Nebylo by to dobré
''kdybychom měli krátký riff se slovy mezi tím?''
a začal jsem hrát první věc co mi přišlo do hlavy,
který skončil jako Speed ​​King.
Musím říct, že si myslím, že je hlavním hybatelem za hudbou Purple po všechny ty roky
byl Ritchie Blackmore.
On, téměř neměnně, je ten, který přichází s...
jádro myšlenky, ta malá jiskra, malý riff
že všichni jdou, ''klobouk je dobrý. Pojďme na tom pracovat.''
Nebyla to jedna píseň, celé album byl v mnohem těžším duchu
než jsme si vůbec dokázali představit, protože to byl Deep Purple ln Rock.
Každá skladba na tom albu je mocná prohlášení o té či oné věci.
Ať už to bude lyrické prohlášení - protidrogová -
nebo zda jde o hudební prohlášení s virtuozitou v kapele.
Ritchie řekl, jestli to není vzrušující nebo dramatické to na album nepatří
a také jsme v té době dělali koncerty,
nebylo to jako teď, kam jdeš ve studiu a udělat album.
V těch dnech jste to udělali několik dní ve studiu a pak pár dní na cestách,
a to je dobře, protože vás to udrží svěží.
Myslím, že to je to, co dělá In Rock takové nekompromisní album.
Vyšel Deep PurpIe In Rock a byl obrovský.
Zůstalo v žebříčcích rok.
Po tom jsme jeli na turné docela hodně po Evropě.
V Americe se to nestalo tak jsme na chvíli zapomněli na Ameriku
a soustředil se na Evropu.
Pak jsme to udělali navazující album Fireball.
Jako album to neudělalo nic podobného co udělal Deep Purple ln Rock.
Pamatuji si, jak jsem jednou jel do Německa
a očekávali, že to bude zlaté než jsme se tam dostali a nebylo
ale měli prezentaci připravenou tak do toho stejně šli
a předložil nám polovinu zlatého rekordu, vlastně rozpůlit.
Nevěděli jsme, jestli se máme smát nebo se nechat urážet.
Machine Head byl vědomý pokus u nás změnit zvuk.
Vždy myslíme na živé zvuky preferoval zvuk kapely naživo,
v sále, v divadle nebo cokoli jiného,
a během výroby Fireball,
experimentovali jsme s vložením bubnů chodbou, aby se ozvalo plácnutí.
Studia byla vždy polstrovaná a znělo to velmi dobře pro lidovou hudbu
ale rock se nezdál správný.
Tak jsme to posunuli ještě o krok dál
a rozhodli jsme se jít nahrávat celé album s mobilním studiem
v divadelním prostředí bez publika.
Takže by to bylo jako živé album
ale měli bychom ten luxus, že jsme schopni předělat písničky, pokud se nám nelíbily.
Rozhlédli jsme se a napadlo nás, že to uděláme v Montreux,
kde bylo kasino pravidelným koncertem a jakékoli evropské turné,
jakákoliv seberespektující kapela by hrál kasino.
v den, kdy jsme tam dorazili, řekl:
''Poslední funkce, než převezmete řízení v sále je koncert Franka Zappy.''
''Chtěl bys to vidět?'' ''Jasně.''
Tak jsme šli spolu, udělal pro nás trochu speciální sedací část
uprostřed davu
a sledovali jsme Franka Zappu asi hodinu a bylo to super.
Jediné, co si pamatuji, je, že lidé hledají u stropu a nějaké jiskry.
Je tam bambusový strop, jako falešný strop.
Hudba se zastavila, nevypadalo to jako hodně, ale hudba se zastavila
a Frank byl skvělý, řekl, přistoupil k mikrofonu a řekl:
''Nechci nikoho budit, Nechci vyvolávat paniku, ale
''oheň!''
Během několika minut budova byla peklo.
Bylo to ohromující, určitě nejvíc strašný požár, jaký jsem kdy viděl.
Je to obrovská budova, byla vysoká asi deset nebo dvanáct pater.
Sídlila zde kasina, divadla, restaurace, bary...
Byl to obrovský komplex.
Odešli jsme zpět do hotelu ubytovali jsme se,
chvíli po pobřeží -
bylo to přímo u Ženevského jezera, krásné prostředí -
a jen jsme sledovali oheň.
Zuřila celé hodiny, celý den.
Obrovský balík kouře visel nad Ženevským jezerem.
Pár ran po požáru, Probudil jsem se, oči stále zavřené,
a řekl nahlas,
''Kouř na vodě.''
Probudil jsem se s ránu, nikdo tu není jinak v místnosti, s kým jsem mluvil?
Muselo se mi to zdát nebo co.
A druhý den jsem se o tom zmínil Ianovi, nebo později toho dne,
Řekl jsem: ''Zní to jako název písně přišel ke mně dnes ráno.
''Kouř na vodě.'' Řekl: ''Zní to jako drogová píseň.''
Řekl jsem: ''Jo, to jde, ne? Oh, no, to není pro Deep Purple,
''to nezní jako píseň Deep Purple.''
Pak o pár dní později, měli jsme tento riff bez textu.
Vždycky jsme takhle psali, napsali bychom hudbu,
pak bychom se s Ianem sešli a vymyslet, co nad tím zazpívat.
Pořád jsme se vzpamatovávali co se stalo
tak jsem řekl: ''Proč nenapíšeme písničku o tom, co se nám stalo?
''Řekni to přesně tak, jak to je, nic si nevymýšlej.''
Vždycky si pamatuji, jak jsem přijel do Japonska.
Japonské publikum byli velmi vřelí, velmi pozorní.
hej, seděl se založenýma rukama, velmi úhledně.
Moc toho nenamluvili během písní
ale vybuchli na konci písní,
což je nepodobné evropské a americké publikum
kdo přes celou věc křičí. ahoj hodně poslouchal.
Japonská společnost uvedla, ''Chceme udělat živé album,''
a živá alba v těch dnech nebylo co dělat.
Měli rozpočet jakýsi pocit z nich.
Tak jsme řekli, že nás to nezajímá dělat živé album,
zvláště jako naše show jsou tak nahodilé.
Máte nebezpečí, že buď budete mít skvělá show nebo hrozná show,
které jste schopni když takhle hraješ na lince,
riskuješ.
Oni na tom trvali a my jsme řekli: ''Dobře, za určitých podmínek to uděláme.
''A: Náš inženýr to jde nahrát.
''B: vrátíme věci zpět, promícháme a když se nám to nelíbí, tak to nezhášej -
''Pokud se nám to nelíbí, tak to neřešte -
''a C: vychází pouze v Japonsku, nikde jinde to nevyjde.''
Nahráli jsme tři koncerty, dva v Ósace a jeden v okyu,
a většinu materiálu pochází z druhé noci v Ósace
protože první noc jsme byli na pódiu jako loutky - ''Nahráváme!
''Ujisti se, že neudělám žádné chyby.''
Druhou noc jsme si trochu odpočinuli.
Za pár týdnů jsme se vrátili do Anglie později a poslouchal tyto kazety
a byli jsme prostě ukloněni tím, jak byli dobří
a to se stalo Made In Japan.
Myslím, že je to opravdu pravděpodobné pro nás nejdůležitější album
protože ai když nahrávací společnost nelíbilo se mi to propustit
protože chtěli nové studiové album,
řekli jsme: ''Ano, ale je prohlídka Machine Head,
''Musí se to uvolnit hned po Machine Head
''jinak to bude zastaralé.''
Tak trochu jsme jim k tomu přinutili ruku a nakonec to vydali.
Naštěstí pro ně, protože se stal platinovým
a vytáhlo to s sebou hlavu stroje - která se stala platinovou.
živou verzi Smoke On he Water
bylo opravdu to, co udělal Smoke On on Water stalo.
podstatou této kapely je živě.
Moje role byla přesně taková co jsem chtěl, aby to bylo.
Neměl jsem žádnou koncepci být ''bubeníkem''.
Byl jsem hvězdou uprostřed jeviště
a Ritchie byl hvězdou vlevo na jevišti, Jon vpravo...
Kdysi jsme měli tento druh permanentní bitvy.
Kdo by ukradl to nejmenší světlo od dalšího chlapa?
V té době bylo jamování vším. Písničky by pokračovaly půl hodiny.
Byla to skutečná královská bitva, bylo vymyšleno mnoho triků, víte,
jen na pódium nějaký člen kapely.
Měl jsem jeden rok klasický trénink když mi bylo jedenáct.
Studoval jsem Bacha a všechny ty věci.
Pořád to tam trochu je, nerad se do toho pouštím hodně, je to jiný způsob hraní.
Je to prstový styl a já moc nehraju z toho se držím stylu plektra.
Mám sklony ke klasické hudbě spíše než opravdu hard-core klasika.
stalo se, což lan a Roger odcházeli,
protože jsme příliš pracovali.
Rok předtím, než Ian odešel - bylo to 72 nebo 73, myslím 72 -
udělali jsme šest amerických turné.
Bylo to směšné.
Když Ian skončil, dal nám šestiměsíční výpověď,
velmi příjemný chlapík a opravdu jsem si myslel tím to skončilo.
Myslel jsem si, ''No, měli jsme dobrý zisk za naše peníze,''
a pak mě vzali do restaurace jedním z našich manažerů, Johnem Collettou,
a ukázal mi kopii Billboardu.
Myslím, že jsme měli 11 různých příspěvků
v singlech, albech, zadních albech.
Byli jsme všude kolem, explodovalo to.
A ten rok 1973 jsme byli na vrcholu umělci prodávající alba ve Spojených státech.
A on řekl: ''Teď nemůžeš přestat.''
Řekl jsem: ''No, právě jsme to udělali.
''Ztratili jsme našeho zpěváka a hráče na baskytaru, jak moc konečné to může být?''
Řekl: ''Vyměň je.''
A abych byl upřímný, Ani mě to nenapadlo.
Nikdy mě to nenapadlo.
Myslel jsem si, ''Už jsme se vyměnili jednou, nemůžeme to udělat znovu.''
Tak jsem mluvil s Ritchiem a on řekl: ''No, mohli bychom to zkusit,''
tak jsme udělali konkurz a poslali zprávu pro zaslání pásek
a poslouchali jsme
tisíce a jeden z nich byl David Coverdale.
Měl nádherný hlas, byl skvělý konkurzu, tak jsme mu tu práci dali.
Zatímco jsme hledali zpěváka, viděli jsme Glenna Hughese,
který hrál v kapele jménem Trapeze, a byl senzační.
Naprosto úžasné. Zpíval jako sen, skvěle vypadající chlap, vlasy až sem,
Hrál skvěle na baskytaru, tak jsme ho sebrali.
Nedlouho poté, co se přidali David a Glenn,
byli jsme v Americe dělat California Jam
odhadem 400 000 lidí.
Bylo to obrovské.
Přiletěli jsme vrtulníkem
a jak jsme sestoupili nad zákulisím a podíval se ven,
bylo to jako město - bylo to neuvěřitelné.
A účet zněl jako kdo je kdo,
Eagles, SeaIs a Croft, ta kapela Amerika,
BIack Sabbath, Emerson, Lake And Palmer,
Země, Vítr A Oheň.
tady jich byly tuny.
Ritchie měl velké štěstí aby nebyli zatčeni v California Jam.
Měli jsme smlouvu, která říkala že obsadíme první místo
kde budou světla, víš, působivé.
Tak jsme si řekli, že budeme pokračovat při západu slunce
a tak musíte připravit show tak to běží, takže když,
víte, půlhodinový přechod nebo co to je,
západ slunce, budeme dál.
Ale každá velká show vždy chodíš pozdě.
ten jeho běžel brzy.
Takže asi hodinu před soumrakem, přišli a řekli: ''Správně, jdeš.''
Ritchie řekl: "Ne, nejsme," a zamkl se ve své šatně.
Takže nás to zastavilo.
Ten chlap přišel a začal na nás křičet,
ten chlap z televize ABC.
Byl vzteklý.
A to velmi vynalézavým jazykem.
Samozřejmě publikum začínají být trochu naštvaní
a další věc promotéři, Myslím, že ABC nebo kdokoli jiný,
přivedl místní šerify říct Ritchiemu, že musí jít na pódium
a Ritchie řekl: ''Ne, nebudu.''
Dostanou povolení za jeho zatčení, pokud nevyšel na jeviště.
Všimli jsme si toho a schovali jsme ho.
Schovávali jsme ho, dokud slunce nezapadlo.
Obvykle jsem na pódiu tak trochu samotář,
Dostanu se do svého malého světa.
Lidé to berou jako, ''Ach, on je naštvaný na zpěváka,''
ale bylo to velmi zřídka, Soustředím se jen na svou hudbu.
Mám rád svůj malý koutek na jevišti.
Ritchie samozřejmě proslavil svou slávu pomsta televizní společnosti.
Ritchie tomu chlapovi řekl asi pětkrát,
''Jsi příliš blízko. Potřebuji svůj prostor.''
ten chlap neposlouchal.
Opakovaně rozbíjel kytaru do objektivu fotoaparátu.
Pro tuto příležitost měl svého roadie dej mu benzín do zadní části jeho zesilovačů
ale ten chlap má trochu příliš velkorysý s benzínem.
Chtěl udělat vzrušující finále na toto konkrétní číslo.
Můžete vidět na filmu této věci -
vypadá to jako Ritchieho tančící dopředu,
není, byl unesen vpřed síla výbuchu
a byl jsem na druhé straně této obrovské etapy,
srazilo mě to zpátky z orgánu -
síla výbuchu když se zesilovače zvedly.
Děsivý.
Poté, co se přidali David a Gienn a udělali jsme pár alb,
udělali jsme album s názvem Stormbringer,
což Ritchie neměl rád a pro něj to bylo ono a odešel.
Cítil jsem kapelu stávalo se příliš bluesovým,
ne namodralý, ale trochu funky, a nemám rád funky soulovou hudbu.
Mám rád blues, klasickou hudbu a hard rock a středověký rock
ale nemám rád funky blues a proto jsem řekl: ''Jdu pryč''
Měl toho dost a do té doby, Měl jsem dost.
Řekl jsem: ''Už žádné sekání a převlékání, jsem venku.''
Potom ke mně přišel David, prosí mě, abych zůstal.
Řekl: ''Slyšel jsem kytaristu kdo bude schopen naplnit Ritchieho boty,
''Zavolal ommy Bolin.''
Tommy byl rozkošný muž, naprosto milá, milá, ztracená duše.
Myslím, že byl strašně na heroinu.
Bylo to tak smutné když jsme se dozvěděli, že ommy zemřel.
Než zemřel, Ian Paice a já se oba rozhodli, že už toho máme dost.
Jednou v noci jsme sešli z jeviště,
Myslím, že to bylo Liverpoolské impérium hráli jsme si,
a jen se na sebe podívali a řekl: ''Už to dál nezvládnu.''
klobouk byl v roce 1976, březen '76.
A stal jsem se jen odpůrcem. Dostal jsem se ven podnikání. Nic jsem neudělal.
slepice v srpnu '78,
Začal jsem získávat první z mnoha telefonáty od Davida Coverdalea.
Víš, ''Prosím pojď si hrát,'' něco takového
a řekl jsem, že opravdu nechci vrátit se na cestu.
Víš, chci založit rodinu...
Ale nakonec na mě tak pokračoval Vzdal jsem se a přidal jsem se k Whitesnake,
v srpnu, září roku '78,
a zůstal s nimi až do roku 83.
Myslel jsem, že je to úžasná kapela ale pak se začaly vkrádat malicherné věci,
dělají, je to...
Rozhodl jsem se odejít.
Tak jsem to řekl Davidovi a on řekl:
''Prosím, zůstaň se mnou ještě tři měsíců, než dokončíme toto turné,''
tak jsem to udělal a během těch tří měsíců Volal mi lan Gillan.
''A co reformovat Purple?''
''Šílený. Ritchie nikdy nebude souhlasit.'' Řekl: ''Byl to jeho nápad.''
Bylo to fantastické. Měli jsme velké shledání Purple.
První výstava... Několik výstav v Austrálii
a pak jsme udělali Knebworth tady, v bahně.
Mám skvělé vzpomínky shledání Purple.
Sedli jsme si a kluci právě začal rušit
a znělo to jako starý Purpur.
kloboukové období Perfect Strangers...
Poté jsme se trochu pohádali
a stejné staré problémy se začal vynořovat.
Na jevišti to vždycky fungovalo
a přestože Ritchie a Ian GIIan vůbec se navzájem nemilujte -
Myslím, že teď je to ztracený případ, který se snažím dát ti dva ve stejném městě
natož stejná kapela -
stále mají obrovský respekt jeden pro druhého na jevišti.
Ritchie ještě řekne
že ho nikdo nikdy nerozesmál jako lan někdy na pódiu.
Byl veselý.
Tato inkarnace Deep PurpIe... hej zavolal mi a řekl:
''Chceš mít zazpívat si s kapelou?''
Ale než jsem se připojil ke kapele, byli určitá omezení a podmínky
které jsem cítil, že se musím setkat.
Jedna byla taková Nepřijdu jen do kapely
a zpívat někoho jiného, prostě už to nejsem já
a nechtěl jsem to zkoušet a napodobit lan Gillana
protože jsem opravdu nechci ani netouží po napodobování lan.
Myslím, že je skvělý umělec, ale já nejsem
a já ho nechci nahradit.
Lidé říkají, že musím vyplnit velké boty
a já říkám: ''Dělám mé vlastní kroky.''
Plán je v tuto chvíli projít do roku 1993 a pak uvidíme, kde jsme.
Myslím, že jdeš vždy dopředu.
Lidé říkají, ''No, jakým směrem jdeš dovnitř?''
Jdeš pořád dopředu, nikdy nejsi ve vyjetých kolejích
a hodně cvičím takže vím, že jdu vpřed.
Možná nehraju jiskřivá sóla ale hraju, jak nejlépe umím
a to se mi líbí, což je hlavní věc,
a doufám, že to lidé pochopí.
Stále dostávám motýly, Pořád jsem nervózní před koncertem.
Doufám, že to bude pokračovat.
Chci hrát do roku 1993, abych to viděl 25. výročí, myslím, že to bude zábava.
Stát na jevišti a říkat: ''Správně, je to 25 let,
''čtvrt století.''
Je to docela úžasné.